Istoria+Chimiei

=//**Istoria chimiei**//=

//Alchimistul căutând piatra filozofală//, pictură de [|Joseph Wright of Derby] ilustrând de fapt descoperirea [|fosforului] de către [|Hennig Brandt] Încă din cele mai vechi timpuri, oamenii au început să studieze proprietățile [|fizice] și [|chimice] ale corpurilor din [|natură]. Utilizarea [|focului] a stat la baza apariției primelor noțiuni ale practicii chimice. Pregătirea hranei, olăritul, prelucrarea [|minereurilor] și a [|metalelor] rezultate, toate acestea au făcut pe om să observe cum substanțele se transformă rezultând altele noi, cu alte proprietăți.
 * Istoria chimiei** începe încă din [|antichitate], când omul primitiv începe să transforme [|mediul] înconjurător pentru îmbunătățirea condițiilor de viață și continuă și în zilele noastre, când sunt descoperite o multitudine de noi materiale, necesare în toate domeniile de activitate.

Meșteșugarii [|egipteni] erau renumiți nu numai în [|modul de îmbălsămare a morților], ci și în extragerea [|metalelor] din [|minereuri], obținerea de aliaje precum [|bronzul], fabricarea [|sticlei], în realizarea diverselor [|combinații chimice] și pigmenți pentru [|cosmetice] și [|picturi], [|fermentarea] [|berii] și a [|vinului] și leacuri pentru diverse [|boli].

Vechii egipteni erau buni cunoscători ai procedeelor metalurgice

[|Mesopotamia] fiind săracă în [|minereuri], [|piatră] de construcție și [|lemn], ca materii prime pentru [|construcții] și făurirea obiectelor casnice meșteșugarii utilizau [|argila] și [|trestia]. În construcții, pe lângă cărămizile din argilă arse la soare, s-a utilizat, pentru prima dată în istorie, //bitumul// ca [|liant] pentru fixarea acestora între ele. De asemenea, utilizarea ceramicii smălțuite multicolore dovedește măiestria atinsă în tehnica construcțiilor mesopotamiene.

Ca și cei [|egipteni], meșteșugarii [|fenicieni] erau neîntrecuți în fabricarea sticlei. Aceștia au fost primii care au extras [|purpura] din corpul [|moluștei] //Murex purpureus// și au utilizat-o în colorarea vestimentației.

Meșteșugarii [|chinezi] preparau [|bronzul] încă din secolul al X-lea î.Hr. și au început să extragă [|zincul] încă din secolul I î.Hr. Chinezii practicau [|metalurgia] [|fierului] din secolul al IV-lea î.Hr., iar din secolul al X-lea î.Hr., olarii prelucrau argila albă, preparând pentru prima dată [|porțelanul].[|[3]] Chinezii introduc procedeul de fabricare a [|hârtiei] din [|mătase] (încă din timpul [|dinastiei Shang] deci acum circa 15 secole) și apoi din scoarța unor arbori, material textil, cânepă (inventatorul [|Cai Lun], în anul [|105]).[|[4]] Chinezii, pe lângă porțelan și hârtie, au inventat și [|praful de pușcă], care era deja utilizat încă din primul secol d.Hr.[|[5]] În ceea ce privește alcătuirea materială a lumii, [|filozofia chineză] considera că la baza [|universului] se află cinci [|substanțe primordiale] ([|apă], [|pământ], [|lemn], [|foc], [|metal]), aflate sub acțiunea a două forțe antagoniste: [|Yin și Yang].

Sublimarea [|clorurii] de [|mercur], gravură din perioada [|dinastiei Ming]

[|Teofrast] a descris acțiunea [|oțetului] asupra [|metalelor], producând pigmenți utili în [|artă], incluzând [|plumbul] alb (carbonat de plumb sau //ceruzită//) și //verdele de Grecia//. [|Filozofii] [|materialiști] din [|Grecia antică] ajung la mai multe ipoteze: ipoteza unității [|materiei], ipoteza diversității materiei și concepția atomistă.

Conform acestei ipoteze, în alcătuirea lucrurilor din natură ar intra o singură substanță sau numai câteva, numită și //primordiale//. Aceasta ar fi [|apa] la [|Thales din Milet], [|aerul] la [|Anaximene], [|focul] la [|Heraclit] și [|pământul] la [|Xenofan].

Alți filozofi materialiști în frunte cu [|Anaxagora] și influențați de filozofia [|indiană], au susținut că lucrurile din natură ar fi alcătuite din [|particule] materiale invariabile, dar divizibile la infinit, un fel de //semințe// ale lucrurilor. Aceste particule au fost denumite de [|Aristotel] //homeomeri//, iar deosebirile dintre lucruri se datorau numai proporțiilor diferite în care astfel de particule intrau în componența lucrurilor. [|Empedocle] (c. 490 î.Hr. – c. 430 î.Hr.) încearcă să explice diveristatea materiei identificând 4 elemente ca substanțe primordiale imuabile, eterne, necreate și indestructibile: [|focul], [|apa], [|pământul] și [|aerul]. Aristotel ia în considerare și două perechi de calități complementare: cald - rece și umed - uscat și asociază combinația a câte două din acestea celor patru elemente astfel:
 * pământ: rece și uscat
 * apă: rece și umed
 * aer: cald și umed
 * foc: cald și uscat.

Concepția [|atomistă] a fost reprezentată inițial de [|Leucip] și de discipolul acestuia, [|Democrit]. Acesta considera atomii ca niște particule necreate, indestructibile și imuabile, care se mișcă continuu în [|vid]. Atomismul grec a fost continuat de [|Epicur] care susținea că mișcarea atomilor nu are nici început, nici sfârșit, cauza acesteia aflându-se în ei înșiși. Mai târziu, poetul [|latin] [|Lucrețiu] reușește să transpună în versuri, în //De natura rerum// ("Despre natura lucrurilor"), concepția atomistă a înaintașilor săi. Deși este predecesorul tuturot teoriilor [|atomiste] moderne, atomismul Greciei antice nu poate fi considerat o [|teorie] științifică. Era doar o pură speculație filozofică, mai ales că nivelul redus al [|științei] și [|tehnicii] acelei epoci nu permiteau verificarea ei [|experimentală]. De altfel, chimistul [|suedez] [|Svante Arrhenius] (1859 - 1927) scria: > "//Cei vechi aveau o mare antipatie pentru [|experimentare], care reprezenta o îndeletnicire a [|sclavilor], nevrednică de un om liber. Întrucât considerațiile filozofice erau foarte prețuite, această situație era foarte favorabilă înfloririi [|ipotezelor] și puțin favorabilă dezvoltării sănătoase a [|teoriilor].//" > > [|Democrit], un filozof cu idei vizionare, progresiste, părintele [|teoriei atomice] > > > > Apărută încă din [|antichitate], [|alchimia] cunoaște o dezvoltare deosebită în [|Evul Mediu], când tot mai mulți credeau că este posibilă transformarea metalelor uzuale în [|aur], cu condiția utilizării unei substanțe cu puteri [|magice]. > > În [|Alexandria], care devenise un focar al [|civilizației elenistice], în afară de celebra [|Bibliotecă], existau și [|laboratoare], iar unul dintre primii alchimiști poate fi considerat [|Zosimos din Panopolis] care trăit în jurul anului 300 d.Hr. > [|Hypatia din Alexandria] a inventat un instrument pentru măsurarea [|densității] apei, un fel de precursor al [|hidrometrului].

Instalaţie de [|distilare] concepută de Zosimos din Panopolis

După ocuparea Egiptului, [|arabii] traduc lucrările salvate de la incendiul care a distrus [|Biblioteca din Alexandria]. Alchimiștii, în frunte cu [|Jabir ibn Hayyan] (Geber) (c. 721- c. 815) desfășoară o intensă activitate științifică. Sunt puse la punct procedee de purificare a substanțelor ([|filtrarea], [|sublimarea], [|cristalizarea] fracționată) și metode de preparare a unor substanțe ca: [|acid sulfuric], [|acid azotic], [|clorură de amoniu], [|acetat de plumb], amalgamele de [|cupru], [|zinc] și [|plumb], precum și [|apa regală]. Cei mai cunoscuți urmași ai lui Geber au fost: [|persanul] [|Abu Bakr Muhammad ibn Zakariya al-Razi] (//Rhazes//) (865 - 925) și [|tadjicul] [|Abū ‘Alī al-Husayn ibn ‘Abd Allāh ibn Sīnā] (//Avicenna//) (980 - 1037). Rhazes, medic la spitalul din [|Baghdad], și-a amenajat un laborator bine utilat, unde, pe lângă studiul efectelor substanțelor terapeutice, a lucrat intens pentru descoperirea [|pietrei filozofale], descoperind astfel numeroase substanțe. Acestea, precum și alte rezultate ale cercetărilor sale, sunt descrise în lucrarea sa //Marea culegere// în 12 volume. Avicenna a fost unul dintre primii alchimiști care și-a dat seama că deosebirile dintre metale sunt mult mai profunde și că niciunul din metalele uzuale nu pot fi transformate în [|aur] (care era unul din dezideratele alchimiștilor) doar printr-o simplă colorare cu vreo substanță miraculoasă. Lucrările sale, //Cartea vindecării//, //Cartea cunoștinței// și //Canonul medicinei// au servit ca material de referință pentru universitățile [|europene] timp de aproape șase secole. Prin descrierea metodelor de preparare a substanțelor, aceste lucrări pot fi considerate ca adevărate precursoare ale [|iatrochimiei] de mai târziu.



[|Jabir ibn Hayyan], un adevărat fondator al chimiei. A descoperit și sintetizat o serie de substanțe ca: [|alcoolul], [|acidul clorhidric], [|acidul azotic], [|acidul sulfuric].

În [|evul mediu], în apusul [|Europei] existau mii de alchimiști. Mulți dintre ei erau adevărați șarlatani, care profitau de naivitatea oamenilor și compromiteau știința transformării substanțelor, făcând din aceasta doar un mijloc comod de existență. Unul dintre cei mai de seamă alchimiști ai acestei perioade a fost [|Albertus Magnus] (1195 - 1280). Acesta reușește să extragă [|arsenul] și [|azotatul de argint] și i se atribuie una din primele descrieri ale [|acidului sulfuric].Dintre numeroasele sale lucrări științifice, cea mai valoroasă a fost //De alchimia// (//Despre alchimie//). Aici sunt descrise proprietățile magice ale diverselor [|minerale] și [|pietre prețioase]. Prin lucrările sale, //Opus majus//, //Opus minus// și //Opus tertium//, marele învățat [|englez] [|Roger Bacon] (1214 - 1294) a combătut dogmatismul [|religiei] și filozofia [|scolastică]. Susținând că preceptul "//crede și nu cerceta//" reprezintă o piedică în calea progresului, Bacon a considerat că la baza [|științei] trebuie să fie: [|observația], [|experimentul] și [|matematica]. A menționat în scrierile sale existența unor [|substanțe chimice] complexe cum ar fi [|praful de pușcă] și a dovedit, pe cale experimentală, că [|arderea] nu poate avea loc în absența [|aerului].Însă în secolele XI-XIII, cercetătorii și filozofii scolastici acordau atenție concepțiilor teologice și nu faptelor experimentale, astfel că acest lucru a rămas neobservat, fiind doar un fapt izolat în domeniul chimei experimentale. Deși nu și-a îndeplinit dezideratele (transformarea metalelor în aur și obținerea tinereții veșnice), alchimia a pregătit terenul pentru chimia științifică de mai târziu. Prin acumularea unui uriaș material de date experimentale și prin dotarea laboratoarelor cu dispozitivele necesare, alchimiștii au fost deschizători de drumuri în organizarea sistematică a cercetării științifice de mai târziu, care va debuta în perioada [|Renașterii].

Cele patru elemente clasice

Această perioadă de circa două secole, a început în jurul lui 1500 și se caracterizează prin deplasarea interesului alchimiștilor de la tema transformării metalelor în aur la cea a preparării [|medicamentelor], în contextul în care [|Europa] fusese străbătută de [|Moartea neagră] la sfârșitul secolului al XIV-lea, urmată un secol mai târziu de un violent val de [|sifilis], adus probabil din [|Lumea Nouă]. Cel mai cunoscut reprezentat al acestei perioade a fost [|Theophrastus Bombastus von Hohenheim] (Paracelsus) (1495 - 1541). Acesta a perfecționat aparatul de [|distilare], a preparat [|hidrogenul] din [|oțet] și din pilitură de [|fier] și eterul etilic din [|etanol] și din [|vitriol]. Combătând [|teoria umorală] a lui [|Galenus], Paracelsus consideră că starea de [|boală] se datorează insuficienței sau lipsei unuia dintre principiile alchimiste [|sare], [|mercur] sau [|sulf] și că [|medicul] ar trebui să refacă echilibrul prin aportul [|medicamentelor]. La prepararea acestora, Paracelsus a utilizat și unii compuși [|anorganici] pe bază de [|cupru], [|mercur], [|plumb], [|arsen], [|antimoniu], [|sulf] sau [|fier]. Învățatul [|german] [|Georg Bauer] (supranumit și //Agricola//) (1494 - 1555), în lucrarea sa //De re metallica// ("Despre prelucrarea metalelor", apărută în 1556), a clasificat [|minereurile] și a descris [|mineritul] și tehnologia proceselor [|metalurgice], motiv pentru care este considerat întemeietorul [|mineralogiei]. Contribuții semnificative în domeniul metalurgiei sunt aduse și de învățatul [|italian] [|Vannoccio Biringuccio] (1480–c. 1539). Astfel, în lucrarea intitulată //Pirotechnia// (1540), descrie unele procedee tehnice, legate de dezargintarea minereurilor de [|cupru] [|argentifere], de [|călirea] [|oțelului], de carbonizare a [|lemnului]. Cercetătorul german [|Andreas Libavius] (1555 - 1616), în lucrarea //Alchemia e dispersis passim optimorum auctorum collecta// ("Alchimie adunată de la cei mai buni autori de pretutindeni", 1597), descrie majoritatea substanțelor cunoscute în acea epocă și pe cele sintetizate de el însuși, cum ar fi: Scrierea sa este un adevărat manual de chimie, Libavius putând fi considerat unul dintre întemeietorii acestei științe. Prin lucrarea sa, //Miraculum mundi// ("Minunea lumii"), chimistul german [|Johann Rudolf Glauber] (1604 - 1670) poate fi considerat unul dintre precursorii chimiei preparative. Acesta a sintetizat numeroși compuși [|anorganici], ca de exemplu [|acidul clorhidric] și [|sulfatul de sodiu]. Acesta din urmă va fi numit ulterior //Sal Glauberi// ("Sarea lui Glauber") sau //Sal mirabilis// ("sarea minunată"). De asemenea, Glauber a mai elaborat numeroase rețete, utilizate și în prezent, pentru prepararea [|sticlei], a unor [|coloranți] minerali și [|silitrei]. Alchimistul german [|Hennig Brandt] (c. 1630 – c. 1710), în 1669, încercând să obțină [|piatra filozofală], a [|calcinat] reziduul de la evaporarea [|urinii] în absența [|aerului] și a obținut o substanța care luminează luminescentă, pe care a numit-o //foc rece//, [|fosforul] alb de mai târziu. Acest procedeu de obținere a fosforului a fost îmbunătățit apoi de [|Johann Kunckel von Löwenstern] (1630 - 1703).
 * [|clorură de staniu(IV)] SnCl4 (//spiritus fumans//)
 * [|sulfat de amoniu] (NH4)2SO4 (//spiritus urinæ//).

Van Helmont
Învățatul [|flamand] [|Jan Baptista van Helmont] (1577? - 1644) sintetizând anumite substanțe, a cântărit masele reactanților și ale produșilor de [|reacție]. Astfel, în 1648, apare postum lucrarea sa, //Ortus medicinae//, în care pe lângă descrierea a numeroase experiențe, apare și o formulare a [|legii conservării masei]. Această lucrare a exercitat o puternică influență asupra lui [|Robert Boyle], deci van Helmont poate fi considerat un deschizător de drumuri în descoperirea acestei legi fundamentale a chimiei. Van Helmont a studiat fermentațiile și a observat că acestea se datorează unor substanțe, pe care le-a numit //fermenți// și astfel poate fi considerat unul dintre întemeietorii [|enzimologiei]. Deși în domeniul [|fiziologiei] a aplicat concepții filozofice [|idealiste] și era un alchimist convins cu privire la transformarea metalelor în aur, van Helmont poate fi considerat unul dintre precursorii chimiei [|experimentale].

Robert Boyle


În celebra lucrare //The Sceptical Chemist// ("Chimistul sceptic") apărută în 1661, chimistul și filozoful [|englez] [|Robert Boyle] (1627 - 1691) delimitează net chimia de alchimie și marchează începutul chimiei moderne. Lucrarea combate concepțiile retrograde ale [|peripateticienilor] (care susțineau că la baza alcătuirii [|Universului] se află doar [|aerul], [|apa], [|focul] și [|pământul]) și ale [|alchimiștilor] (care considerau că toate lucrurile din natură au în compoziție doar principiile alchimiste [|sare], [|mercur] și [|sulf]). Mergând mai departe Boyle definește pentru prima dată conceptul de [|element chimic], ca fiind orice substanță care nu poate fi descompusă prin mijloace chimice obișnuite. E drept că aplicarea în practică a acestei definiții s-a dovedit a fi ineficientă, deoarece [|aerul], nefiind descompus până atunci, era considerat element. Alchimiștii credeau că, prin reacția cu [|sulfat de cupru], [|fierul] poate fi transformat în [|cupru] și că nu ar fi nevoie decât de o substanță cu puteri deosebite ("magice") ca un metal să poată fi tranformat în [|aur]. Boyle a dovedit că această transformare chimică nu are nimic magic, fiind doar o dublă [|substituție]. Boyle a contribuit de asemenea la dezvoltarea sintezei și analizei chimice calitative. Astfel, a utilizat pentru prima dată [|indicatorii de culoare] (cum ar fi hârtia de [|turnesol]) pentru identificarea [|acizilor] și a [|bazelor]. A sintetizat unele combinații anorganice, cum ar fi [|clorura de antimoniu]. Studiind calcinarea metalelor, prin încălzirea îndelungată a acestora în retorte de sticlă închise etanș, Boyle observă că masa acestora crește în urma procesului. Ajunge la concluzia eronată că la masa metalului se adaugă elementul caloric, care ar avea însușirile unei substanțe. Ulterior demonstrează că, în absența [|aerului], nu numai [|viața], dar nici [|arderile] nu pot avea loc. Deduce că în aer există: > "...o chintesență vitală //care servește la reîmprospătarea și refacerea spiritelor noastre vitale.//" Abia cu un secol mai târziu, [|Lavoisier] va descoperi [|oxigenul]. Cu toate erorile sale, cum ar fi ineficiența definiției [|elementului chimic] și interpretarea [|idealistă] a calcinării metalelor, va rămâne semnficativ rolul jucat de Boyle în evoluția chimiei ca [|știință] [|experimentală], eliberată de concepțiile idealiste ale [|alchimiei].

Perioada flogisticului
Această perioadă debutează la sfârșitul secolului al XVII-lea, când alchimia intră complet în declin, și durează aproape un secol, când sunt formulate primele legi științifice ale chimiei. Necesitatea optimizării proceselor [|metalurgice], cum ar fi prelucrarea [|minereurilor] în cuptoare și furnale, impunea elaborarea unei explicații științifice a [|arderii]. Alchimistul german [|Johann Joachim Becher] (1635 - 1682), în lucrarea //Physica subterranea// ("Fizica subterană"), considera că arderea unei substanțe se datorează prezenței în aceasta a unui //pământ inflamabil//. Discipolul său, chimistul [|Georg Ernst Stahl] (1659 - 1734), elaborează în 1697 [|teoria flogisticului] în care susține punctul de vedere al lui Becher, fără a face apel la studii experimentale și mai ales fără a ține seama de observațiile predecesorilor săi, [|Roger Bacon], [|Leonardo da Vinci] și [|Robert Boyle]. Teoria flogisticului susținea existența unui fluid imaginar, numit //flogistic//, care se afla în substanțele inflamabile și care se "pierdea" prin ardere. Și alți chimiști renumiți au crezut în existența acestui fluid: [|Joseph Priestley], [|Henry Cavendish], [|Carl Wilhelm Scheele]. Verificările experimentale au dovedit contrariul. La cântărirea retortelor cu metalul supus calcinării, s-a observat că substanța rezultată are masa mai mare. Atunci s-a emis ipoteza că masa flogisticului ar fi "negativă" ajungându-se la erori logice și mai grave. Deși a fost falsă, meritul teoriei flogisticului este acela de a fi impulsionat cercetările care au condus, în secolul al XVIII-lea, la descoperirea unor gaze importante ca: [|hidrogen], [|oxigen], [|azot], [|clor], [|dioxid de carbon]. Deși a interpretat greșit arderea, Stahl a pus în evidență două fenomene chimice antagoniste, [|oxidarea] și reducerea, care sunt reversibile, adică se poate trece de la unul la celălalt doar prin schimbarea condițiilor în care are loc [|procesul chimic] respectiv. Din acest moment teoria existenței [|pietrei filozofale] este abandonată. Astfel [|chimia] se eliberează definitiv de concepțiile neștiințifice ale [|alchimiei]. Descoperirea [|oxigenului] de [|Carl Wilhelm Scheele] în 1773 și independent de [|Joseph Priestley] în 1774 și utilizarea acestuia de către Lavoisier în experimente demonstrează rolul acestui gaz în arderea substanțelor și infirmă definitiv [|teoria flogisticului].

Legile fundamentale ale chimiei
[|Antoine Lavoisier], cel care recunoscând rolul [|oxigenului] în procesul de [|ardere] dă o lovitură decisivă [|teoriei flogisticului], fiind considerat părintele chimiei moderne.



Perioada modernă a evoluției chimiei începe cu momentul enunțării [|legii conservării masei]. În 1774, efectuând un experiment prin care [|mercurului] era calcinat într-o retortă de sticlă, chimistul [|francez] [|Antoine Lavoisier] (1743 - 1794) confirmă experimental această lege. Aceasta fusese formulată încă din [|1748] de către [|enciclopedistul] [|rus] [|Mihail Lomonosov] (1711 - 1765). Lomonosov contrazice [|teoria flogisticului] subliniind că metalele sunt [|elemente chimice] și nu substanțe compuse. Eroarea acestuia a constat în faptul că a presupus că reacția metalelor are loc cu [|aerul], care pe atunci era considerat element chimic. Pe lângă legea conservării maselor, în dezvoltarea chimiei ca știință un rol important l-a jucat [|mecanica newtoniană]. Astfel, chimiștii din jurul anului 1800, în frunte cu [|englezul] [|John Dalton] (1766 - 1844) și [|Claude Louis Berthollet] (1748 - 1822) susțineau că între particulele care reacționează chimic între ele s-ar exercita o atracție, pe care au numit-o //afinitate chimică//, și care ar fi analoagă [|atracției gravitaționale] dintre corpurile cerești. Berthollet a numit-o //masă chimică//. Tot în această perioadă au fost descoperite și alte legi fundamentale ale chimiei, ca: [|legea proporțiilor definite], descoperită de [|Joseph Proust] în 1797, [|legea proporțiilor multiple], descoperită de [|John Dalton] în 1803 și [|legea volumelor constante] desoperită de [|Joseph Louis Gay-Lussac] în 1808. În 1803, Dalton formulează teoria atomică modernă. Aceasta menține caracterul indivizibil și imuabil al [|atomului], cum se formulase în [|antichitate], numai că a transformat ipoteza filozofică a [|atomismului] antic într-o teorie științifică.

Lucrarea lui [|Luigi Galvani] (1737 - 1798) intitulată //De Viribus Electricitatis in Motu Musculari Commentarius// și apărută în 1791 poate fi considerată actul de naștere al [|electrochimiei]. Inventarea [|pilei electrice], în 1800, de către [|Alessandro Volta], (1745 - 1827) a dovedit că [|electricitatea] poate fi creată și pe cale chimică. Sir [|Humphry Davy] (1778 - 1829) explică mecanismul generării acesteia sugerând faptul că [|metalele] au activitate chimică diferită. Ulterior în 1888, [|Walther Nernst] (1864 - 1941) va elabora teoria [|forței electromotoare] a celulei voltaice, iar [|Svante Arrhenius] studiază conductibilitatea electroliților. În 1800, [|William Nicholson] (1753 - 1815) și [|Johann Wilhelm Ritter] (1776 - 1810) obțin [|hidrogenul] și [|oxigenul] prin [|electroliză]. Experimentele lui [|Michael Faraday] (1791 - 1867) din 1832 au condus la elaborarea [|legilor electrolizei], care ulterior îi vor purta numele. În 1839, [|William Grove] (1811 - 1896) realizează prima [|pila decombustie], reprezentând un mod mult mai eficace de transformare a [|energiei chimice] în [|energie electrică]. În 1909, fizicianul [|american] [|Robert Andrews Millikan] (1868 - 1953) determină experimental [|sarcina electrică] a [|electronului]. În 1923, [|Johannes Nicolaus Brønsted] (1879 - 1947) și [|Martin Lowry] (1874 - 1936) elaborează teoria electrochimică a [|acizilor] și a [|bazelor]. În a doua jumătate a secolului al XX-lea apare și se devoltă electrochimia [|cuantică], rezultat al cercetărilor savantului [|gruzin] [|Revaz Dogonadze] (1931 - 1985) și ale colaboratorilor săi.

La sfârșitul secolului al XVIII-lea și începutul secolului al XIX-lea se descoperă un număr mare de [|elemente chimice], dintre care: În 1869, chimistul [|rus] [|Dimitri Mendeleev] (1834 - 1907) formulează legea periodicității proprietăților elementelor chimice. Bazându-se pe aceasta, întocmește clasificarea elementelor, cunoscută mai ales sub numele de [|sistemul periodic al elementelor]. Realizând acest tabel, Mendeleev corectează [|masele atomice] eronate ale unor elemente și anticipează existența altor elemente necunoscute în acea epocă (de exemplu: [|galiu], [|germaniu], [|scandiu], [|poloniu]).
 * Sistemul periodic al elementelor:**
 * [|1766]: [|hidrogen] ([|Henry Cavendish])
 * [|1771]: [|oxigen] ([|Carl Wilhelm Scheele])
 * [|1772]: [|azot] ([|Daniel Rutherford])
 * [|1774]: [|clor] ([|Carl Wilhelm Scheele])
 * [|1807]: [|potasiu], [|sodiu] ([|Humphry Davy])
 * [|1808]: [|calciu] ([|Humphry Davy])
 * [|1825]: [|aluminiu] ([|Hans Christian Ørsted]).



[|Tabelul lui Mendeleev], așa cum apare în lucrarea //Principiile chimiei//, tradusă în [|engleză] în 1891

Marele chimist [|suedez] [|Jöns Jakob Berzelius] (1779 - 1848) a descoperit unele elemente chimice (printre care: [|siliciu], [|zirconiu], [|titaniu], [|seleniu]), a elaborat numeroase metode de analiză și a folosit pentru prima dată simbolurile [|elementelor chimice]. Lucrarea sa, //Manual de chimie// (apărută în opt volume în perioada 1808 - 1830) poate fi considerată primul tratat de [|chimie organică] din lume. Berzelius considera că [|substanțele organice] iau naștere sub acțiunea unei forțe necunoscute, pe care a numit-o //forță vitală// ("vis vitalis") și care există numai în [|organismele] vii. Concepția //vitalistă// este infirmată de chimistul [|german] [|Friedrich Wöhler] (1800 - 1882) care reușește să obțină în laborator [|acidul oxalic] în 1824 și [|ureea] în 1828. Seria sintezelor organice continuă. Chimistul [|german] [|Adolph Wilhelm Hermann Kolbe] (1818 - 1884) sintetizează [|acidul acetic] în 1845, iar Berthellot [|acetilena] în 1862. Chimistul [|rus] [|Aleksandr Butlerov] (1828 - 1886) obține: iodura de metilen, trioximetilenul, urotropina. Toate aceste descoperiri au relevat faptul că nu există nicio //forță vitală//, că toate procesele chimice se supun acelorași legi
 * Chimia organica:**



[|Jöns Jakob Berzelius], renumit chimist și mineralog, unul dintre fondatorii chimiei moderne

Stereochimia
Pasteur a observat în 1849 că [|sărurile] [|acidului tartric] produc rotația luminii [|polarizate], fiind astfel considerat fondatorul [|stereochimiei]. Un fenomen similar este observat, încă din 1815, de către fizicianul [|francez] [|Jean-Baptiste Biot] (1774 - 1862) studiază polarizarea [|luminii]. În 1874, chimistul [|olandez] [|Jacobus Henricus van 't Hoff] (1852 - 1911) și [|francezul] [|Joseph Le Bel] (1847–1930) explică acest efect optic prin modul de aranjare spațială a atomilor de [|carbon]. Noțiunea de [|valență], introdusă în 1853 de chimistul [|englez] [|Edward Frankland] (1825 - 1899), este definită de către [|italianul] [|Stanislao Cannizzaro] (1826 - 1910) în 1858, iar în 1860, la Congresul de la [|Karlsruhe], această definiție a fost acceptată de toți oamenii de știință. Semnalând în 1858 tetravalența atomului de carbon, chimistul [|german] [|Friedrich August Kekulé von Stradonitz] (1829 - 1896) dezvoltă teoria valenței și ajunge la concluzia că cele mai mici componente ale [|moleculelor] sunt [|atomii], nu radicalii liberi. În același an, chimistul [|scoțian] [|Archibald Scott Couper] (1831 - 1891) dezvoltă acest concept arătând că atomii de carbon se pot uni între ei formând catene care stau la baza unor molecule cu structură complexă. În 1861, Butlerov susține, la Congresul Medicilor și Naturaliștilor Germani din [|Speyer], că proprietățile unei substanțe nu depind numai compoziția sa chimică (adică de felul și numărul atomilor din moleculele substanței respective), ci și de [|formula structurală] (adică de modul în care atomii din molecule sunt uniți între ei). Pentru a descrie aceasta proprietate, Berzelius introduce conceptul de [|izomerie].
 * Biochimia**

Biochimia își are originile în [|chimia organică], dar debutează ca știință de sine-stătătoare atunci când, în 1833, chimistul francez [|Anselme Payen] (1795 - 1871) descoperă prima [|enzimă], numită astăzi [|amilază]. În 1896, chimistul german [|Eduard Buchner] (1860 – 1917) explică mecanismul [|fermentației alcoolice]. Un alt eveniment important îl constituie descoperirea [|genei] și a rolului jucat de aceasta în transferul informației [|celulare], când asistăm la apariția unui domeniu nou, [|biologia moleculară]. În a doua jumătate a secolului al XX-lea, [|James D. Watson], [|Francis Crick], [|Rosalind Franklin] și [|Maurice Wilkins] determină structura [|ADN]-ului.



Chimia cuantică
În 1838, [|Michael Faraday] (1791 - 1867) descoperă [|radiația catodică], ceea ce conduce la studiul [|particulelor elementare]. Fizicianul [|german] [|Ludwig Boltzmann] (1844 - 1906) sugerează posibilitatea ca energia unui sistem fizic să fie discretă, ceea ce îl determină pe [|Max Planck] (1858 - 1947) să formuleze, în 1900, ipoteza [|cuantică]. În 1927, fizicianul și chimistul [|american] [|Robert S. Mulliken] (1896 - 1986) împreună cu fizicianul [|german] [|Friedrich Hund] (1896 - 1997) elaborează //teoria orbitalului molecular//. Americanul [|John C. Slater] (1900 - 1976) introduce, în 1930, un model matematic bazat pe [|funcții exponențiale] pentru descrierea orbitalului atomic. Chimistul american [|Linus Pauling] (1901 - 1994) se remarcă prin aplicarea [|mecanicii cuantice] în chimie. Descoperirile sale au condus savanții britanici la determinarea structurii de dublă [|elice] a moleculei de [|ADN].

Chimia nucleară
Descoperirea, în 1895, a [|razelor X] de către [|Wilhelm Conrad Röntgen] (1845 - 1923) și, un an mai târziu, a [|radioactivității] [|uraniului] de către [|Antoine Henri Becquerel] (1852 - 1908), ca ulterior soții [|Marie] (1867 - 1934) și [|Pierre Curie] (1859 - 1906) să descopere noi elemente radioactive, toate acestea deschid un nou domeniu de cercetare. Prima reacție nucleară a fost efectuată în 1919 de către fizicianul [|englez] [|Ernest Rutherford] (1871 - 1937) care a efectuat bombardarea [|nucleelor atomice] de [|azot] cu [|helioni], obținând protoni și nuclee de izotopi ai [|oxigenului]. Compatriotul său, [|James Chadwick] (1891 - 1974), în 1932, prin bombardarea nucleelor de [|beriliu] cu helioni, obține nuclee de [|carbon] și [|neutroni]. În 1938, chimistul german [|Otto Hahn](1879 - 1968) reușește [|fisiunea nucleară] a [|uraniului] și a [|toriului].

Sursa: http://ro.wikipedia.org/wiki/Istoria_chimiei

